Књижевност и судбина Спаљене душе Неки књижевници желели су да униште своје дело, пре или после смрти...
| ![Николај Гогољ спалио је други и трећи део свог романа „Мртве душе”.](01-02.jpg) | Николај Гогољ спалио је други и трећи део свог романа „Мртве душе”. |
У ноћи између 10. и 11. фебруара 1852. године, Николај Васиљевич Гогољ (1809-1852) дуго се молио у својој соби. Већ извесно време био је гост у московском дворцу грофа Толстоја, ватреног следбеника оца Матеја. Пет година раније, руски свештеник отац Матеј, до крајности одан вери, затражио је од Гогоља да се потпуно одрекне књижевности и да се посвети вери, тачније, припремању душе за одлазак на онај свет. Око три сата ноћу, Гогољ је позвао свог слугу и упитао га да ли су собе и на другом крају куће загрејане. Слуга је одговорио да су хладне. Писац му је наредио да му дода огртач и да пођу у незагрејани део куће како би нешто обавили. Испоставиће се да је то био последњи Гогољев покушај да измени сопствену судбину после смрти.
| ![Руском писцу Владимиру Набокову била је част да напише биографију славног Николаја Гогоља.](01-03.jpg) | Руском писцу Владимиру Набокову била је част да напише биографију славног Николаја Гогоља. |
Кобна московска ноћ Гогољев биограф, такође славни писац Владимир Набоков, каже да је писац „Мртвих душа” са свећом у руци правио знак крста у свакој соби кроз коју су пролазили те кобне ноћи. Напослетку, наредио је слуги да тихо, како никога не би пробудио, упали пећ у једној соби те да му донесе свежањ хартије који је лежао скривен у комоди. Када му је младић донео то што је тражио, Гогољ је извадио читав низ бележница повезаних траком, ставио у пећ и потпалио свећом. Био је то други и трећи део романа „Мртве душе”. Слуга је схватио шта се догађа, пао је на колена и почео да га преклиње да одустане од своје намере. „Шта те брига!”, загрмео је писац готово хистерично. „Боље би ти било да се и ти помолиш!” Слуга је само зајецао. Видевши да су само рубови бележница нагорели, Гогољ је покушао да извуче свежањ, раширио свеске и поново их потпалио свећом. Онда је сео на столицу поред пећи и пиљио у ватру: гледао је како горе књиге. Када је све било готово, прекрстио се, вратио у своју собу, пољубио слугу и бризнуо у плач. Јецајући, заспао је. Да ли је имао осећај да је урадио нешто страшно? Једно је извесно, светску књижевност лишио је можда кључних дела. А каква су она била, то никада нећемо сазнати. Гогољ је убрзо умро, 4. марта 1852. године.
| ![Отргнути из очајничке молбе да све што је написала буде уништено, стихови Емили Дикинсон заблистали су и америчкој поезији дали сасвим другачије светло.](01-04.jpg) | Отргнути из очајничке молбе да све што је написала буде уништено, стихови Емили Дикинсон заблистали су и америчкој поезији дали сасвим другачије светло. |
Тајна Емили Дикинсон На другом крају света, тридесетак година касније, у Масачусетсу, у САД, од упале бубрега на самрти је била вероватно најзначајнија америчка песникиња 19. века. Њено име било је Емили Дикинсон. Имала је педесет шест година и живела је у врло строгој и религиозној породици. У тридесетој години једноставно је ишчезла из друштвеног живота. Била је крајње повучена особа. Са пријатељима је одржавала везу пишући им кратка писма која су више личила на песме. Треба имати у виду да је током живота објавила само седам песама. У ствари, своја дела Емили готово никоме није показивала. У породици нису ни знали чиме се она заправо бави. Своју сестру Лавинију заветовала је да после њене смрти спали сва писма и рукописе. И када се то догодило, 15. маја 1886. године, Лавинија је с тешком муком почела да спаљује један по један сестрин рукопис. Била је очајна, али је знала да сестриној молби не може да се успротиви... Све до тренутка док у тајном прегратку писаћег стола, у једној кутији, није нашла шест стотина песама и још стотине недовршених. Лавинија је била веома узбуђена и изненађена. Њена осећања сада су била потпуно измењена. То дакле нису биле оне песме које је Емили наредила да спали! Почела је да их чита и схватила какво благо држи у рукама. Отишла је до младе песникиње Мејбел Лумис Тод. Наредне четири године Тодова је провела припремајући Емилине песме за штампу. Прва књига песама Емили Дикинсон објављена је у новембру 1890. године. Америчка поезија била би нешто сасвим друго да у њој не блистају стихови Емили Дикинсон (1830-1886), односно да је Лавинија испунила последњу жељу своје сестре.
| ![Франц Кафка, један од највећих приповедача 20. века, опседнут осећајем ниже вредности, није веровао у своја дела.](01-01.jpg) | Франц Кафка, један од највећих приповедача 20. века, опседнут осећајем ниже вредности, није веровао у своја дела. |
Кафка о трајном и неразорљивом Нешто слично догодило се са делом чешког (јеврејског) приповедача Франца Кафке (1883-1924). Писац, који је током свог кратког живота једно време радио као писар, у тридесет четвртој години разболео се од туберкулозе. Седам година касније умро је у санаторијуму у Аустрији. Управо супротно Кафкиној жељи да његова дела буду уништена после смрти, пишчев најбољи пријатељ, касније и биограф, аустријски писац Макс Брод одлучио је да дела свог пријатеља не спали. Ни романе, ни приче, па чак ни дневнике. „Човек не може живети без трајног поуздања да у њему постоји нешто неразорљиво, при чему како то неразорљиво, тако и поуздање могу остати тајно скривени од њега”, писао је Франц Кафка у свом дневнику, као да је слутио судбину своје обдарености, а потом и сопственог књижевног дела. „Једна од могућности да се изрази та скривеност јесте вера у личног бога”, писао је Кафка. Годину дана пре смрти, у јулу 1923. године, већ болестан и потиштен, Франц Кафка упознаје у Мирицу на Балтичком мору девојку по имену Дора Дијамант. У њу се заљубљује иако зна да је прекасно. Ипак, већ у септембру одлучује да се пресели код Доре у Берлин. Било је то време велике инфлације у Немачкој. Кафка пише новеле „Једна мала жена” и „Јазбина”. Болест се погоршава и на Кафкин захтев Дора спаљује многе његове рукописе. Готово опседнут осећањем ниже вредности које је носио још из породице, Кафка и даље не верује да његово дело има некакву вредност... Почетком априла следеће године Дора одводи Кафку у санаторијум у Аустрији, а потом одлази у бечку болницу. Макс Брод, најбољи пријатељ Франца Кафке, посећује га у санаторијуму 11. маја 1924. године. То је њихов последњи сусрет. Брод обећава да ће испунити његову жељу... | ![](01-05.jpg) | |
Трећег јуна издахнуо је Франц Кафка, један од највећих приповедача 20. века, писац „Процеса”, „Замка”, „Преображаја”, „Америке”... На прашком јеврејском гробљу у Страшницама, Кафка је сахрањен 11. јуна. Већ у лето 1924. године, берлински издавач „Дие Сцхимеде” објављује збирку приповедака „Уметник у гладовању”, а годину дана касније и „Процес”. Прво издање Сабраних дела Франца Кафке у шест књига и редакцији Макса Брода објављено је 1935. године. Следе нова издања, 1946. и 1950. године. Кафкина дела преведена су на многе светске језике. „Добро је у извесном смислу неутешно”, писао је Франц Кафка. „Чињеница да не постоји ништа друго осим духовног света, одузима нам наду и пружа извесност”.
М. Огњановић
|